Autor: Pascal Engman
Izdavač: Indigo knjiga d.o.o., 2020.
Prijevod: Lana Momirski
Recenziju napisala: Ivana
IG: https://www.instagram.com/what.the.muggle/
"Jedan metak po ženi. Nema razbacivanja."
Kratko i jasno – ovo je najbolji roman u žanru krimića koji sam pročitala u jako dugo vremena. Zbilja, riječ je o godinama. Unatoč nepovoljnoj situaciji na popularnom Goodreadsu, odgovorno tvrdim da „Femicid“ mladog švedskog autora i novinara Pascala Engmana ima sve uvjete za popularnost i odličnu ocjenu.
Već mi se od prve stranice dalo naslutit da bih mogla uživati u radnji i stilu pisanja. No bila sam oprezna jer – još jedan krimić. No kako sam išla dalje, zapravo sve do kraja, ovaj me osjećaj nikada nije napustio.
Na početku se upoznajemo s mladom ženom Emile koja ide u posjet partneru Karimu u zatvor. Nosi mu loše vijesti (želi prekinuti odnos), a rastaju se tako da on njoj prijeti, životom. Karim uskoro izlazi iz zatvora, a Emile se planira preseliti u novi grad kod novog partnera Ilana. Tu večer (kad se dogovara s Ilanom), u atmosferi punoj napetosti i lošeg osjećaja (Emile je sama u stanu a s njim priča telefonski), ona biva ubijena.
"Čovjek ima samo jedan život, ali roditelji mogu umrijeti dva puta."
![](https://primary.jwwb.nl/public/r/i/q/temp-vngfhaiqjylawvgowvvm/cq119z/1mmm-35.jpg?enable-io=true&enable=upscale&crop=1000%2C722%2Cx0%2Cy0%2Csafe&width=860&height=621)
Policijska inspektorica Vanessa Frank započinje raditi na slučaju, a svi dokazi navode na Karima (otisak prsta i njezina krv). No ona se ne može oteti dojmu da joj nešto ključno izmiče ispred očiju. Pogotovo nakon još jednoj zločina. Pa još jednog. I činjenice da Karim ima alibi, najgori mogući, ali vjerodostojni. I tajni. U slučaj se uključuje i simpatičan kolega Ove.
Uskoro upoznajemo i Nicolsa Paredesa, švedskog vojnika koji nakon neuspjele vojne operacije biva regrutiran u švedske specijalne snage. Poprilično je idealiziran, no ni u jednom trenutku to mi nije smetalo, dapače, jako ga je lako bilo zavoljeti. Pogotovo nakon zajedničke priče iz prošlosti koju dijeli s Vanessom, i njihovog odnosa koji će poprimati drugačije dimenzije kako radnja bude odmicala.
Skoro do polovice knjige svako malo upoznajemo se s novim likovima, čije poveznice tek poslije otkrivamo. No ni u jednom trenu ne dolazi do zamora, zaboravljanja ili nemogućnosti „hvatanja“ radnje. To pak ne znači da riječ o banalnoj radnji ili likovima, dapače, smatram da je vještina potrebna da se mnoštvo likova ispreplete u granicama normalne radnje.
Što se tiče likova, autor ni s jednim ne ide u dubinske analize, ali ih daje taman koliko je potrebno da ih upoznamo i zapamtimo. Spretno i s vrlo malo riječi koje su upravo pogođene imamo potpunu i jasnu sliku kakvi su.
"Za sto godina svi će ljudi u ovoj prostoriji biti mrtvi. Kosti i prah, dva metra pod zemljom. Nitko neće znati da smo ove sate proveli zajedno. Snuždila se od te pomisli."
![](https://primary.jwwb.nl/public/r/i/q/temp-vngfhaiqjylawvgowvvm/arm55o/2mmm-24.jpg?enable-io=true&enable=upscale&crop=1100%2C825%2Cx0%2Cy0%2Csafe&width=860&height=645)
Što se radnje pak tiče, glavna tema koja autora okupira je mizoginija. Odnosno, ako oblikujemo preciznije i sukladno stvarnim autorovim riječima, jedan od najvećih gorućih (švedskih, ali i svjetskih) problema je dehumanizacija. U ovom konkretnom slučaju, dehumanizacija žena. Mizoginija je mržnja muškarca prema ženama, a ovdje dobiva onu opasnu dimenziju kad ta mržnja prerasta u nasilje i zločin.
Iako ova tema u romanu nije ograničena na jednu vrstu nasilja, ponajviše je usredotočena na mračnu ideologiju incela. Incel je kombinacija riječi involuntary celibate (prisilni ili nevoljni celibat), pa je riječ dakle o pokretu muškaraca koji smatraju da nisu sposobni ostvariti odnos sa ženama. To ih okuplja na internetskim forumima, u najmračnijim predjelima interneta, gdje slobodno izražavaju svoje stavove, mržnju i agresiju.
Iako su potonje usmjerene pretežno na žene, oni zapravo mrze i krive društvo koje je do takvih okolnosti dovelo. U romanu se tako upoznajemo s Tomom, tridesetogodišnjakom koji ne pozna ženski dodir (osim majčinog čije ga sjećanje grozi). Odbačen je, sam, tužan, pun mržnje i gađenja, prema sebi i ostalima. Cijeloga života žena ga preziru, njihove grimase gleda svaki dan. Uslijed toga dolazi do zaključka da bez novca i fizičkog izgleda nema šanse za romantični ili seksualni odnos s bilo kojom ženom. Možda je pri samom početku njegove priče autor uspio da u pojedinim trenutcima osjećamo suosjećanje i razumijevanje, no prateći njegove namjere i djela, ona vrlo brzo nestaju.
Tom je, kao i ostali inceli, uvjeren da ženama upravlja genetika i ekonomija, i da im se zbog toga treba osvetiti. Uranjajući sve dublje u njihov svijet, osluškujući njihove namjere, čitajući stvarne komentare anonimnih muškaraca, ne možemo ne osjetiti stvaran strah i prijetnju, te nadasve ozbiljan problem o kojem se, koliko god se čini suprotno, zapravo vrlo malo zna. Autor je bio odlučan u ideji da ide protiv svih, da iskoristi svoje novinarske vještine i znanja i da progovori o kontroverznim društvenim temama.
![](https://primary.jwwb.nl/public/r/i/q/temp-vngfhaiqjylawvgowvvm/g1mbhz/3mmm-6.jpg?enable-io=true&enable=upscale&crop=1000%2C750%2Cx0%2Cy0%2Csafe&width=860&height=645)
Ispod površine, ono što je autor također pokušao problematizirati, posebice na spomenutom početku Tomove priče, jest usamljenost. U desetak dana slučajno mi se dogodilo da sam čitala dvije knjige (tj. jednu sam slušala – I'm thinking of ending things) na temu (muškarčeve) osamljenosti i osjećaja odbojnosti. Išle su u drugim smjerovima, i iako obje tragične, vrlo je upečatljiva granica koja odvaja ljudskost od nečovječnosti. Nema jednostavnog ni kratkog odgovora na problem bilo čije osamljenosti, no prerastanje u mržnju, zlobu i nasilje ne bi se smjelo događati. No ipak se događa. A kako to zaustaviti? Upornim osvješćivanjem. Autorov doprinos tome itekako je značajan.
Radije bih da mučnih scena i detalja nije bilo, no tu je riječ o mojoj upornoj osjetljivosti. Isto bih voljela da kraj nije bio toliko očit i predvidljiv, no ipak, bilo bi puno gore da je se dogodilo suprotno. Sve je to neznatno u sveukupnoj slici koja je puno više nego dobra. Voljela sam radnju koja lijepo teče, rečenice koje se lako čitaju. Kratke su, precizne; mislim da bi se na temelju teksta mogao napraviti dobar scenarij i snimiti dobar film. Voljela sam i imena, ugođaje, te za divno čudo nisam imala potrebnu preskakati i ubrzavati na nekim dijelovima. Naprotiv, autor ne zamara opisima već je ugodan, šarmantan, ciničan.
„Fantastično izgledaš, rekao je Svante i stavio piće na stol između njih.
Vanessa je podigla čašu prema njemu.
Ti izgledaš kao da si umro 2003.“
Iako nisam stručnjakinja za ovaj žanr, opet imam profesionalno i osobnim odabirom puno knjiga iza sebe, uključujući i trilere. Stoga mogu reći, odnosno ponoviti, da je ovo jedna odlična knjiga.
Add comment
Comments